Neviditelný pes  |  Zvířetník  |  Ekonomika  |  Věda  |  SciFi

Pondělí 24.10.2005

Svátek má Nina

Svět
Evropa
Politický
cirkus
Rodina
a přátelé
Bartovy
příhody
Zábava
Kultura
Architektura
Společnost
Politika
Ekonomika
Zdraví
Šamanovo
doupě
Mrožoviny
Náš rybník
Litery
Stručně
Kronika
dne

TOP
50, TOP
100
Archiv
vydání
Stálice

Výběr z
vydání

>

POLITIKA:
Dusno

>

DOKUMENT:
Odpověď prezidenta Klause na dopis premiéra
Paroubka

>

SPOLEČNOST:
Něco málo počtení za účelem ...

>

UDÁLOSTI:
Z posledních dnů

>

EVROPA:
Počátek konce štrasburského soudu?

>

POLITICKÝ
CIRKUS: Pozastavené stanovy

>

EVROPA:
Paroubek v Paříži a Kocábova EU fangle

>

SPOLEČNOST:
Proč úřady nezajímal "Davos právníků" v Praze?

>

SPOLEČNOST:
Kdy bude očištěn Jan Antonín Baťa?

>

MÉDIA:
Je zahájení oficiálního vysílání pozemní digitální
televize pokrok?

>

ZVĚROKRUH:
Štír

>

TISKOVÁ
ZPRÁVA: Po stopách bratří Mašínů do Berlína

>

PENÍZE.CZ:
Platební karta - jak šikovný je plast ve vaší
kapse?

>

POLITIKA:
Ministři pana premiéra

>

ESEJ:
O invazi do suterénu paláce paní
Češtiny

>>> HLAVNÍ STRÁNKA

24.10. EVROPA: Počátek konce štrasburského
soudu?
Pavel Hasenkopf

Dne 13. května 2004 byl ve vší tichosti otevřen k podpisu Dodatkový protokol č. 14 k Evropské úmluvě o lidských
právech a základních svobodách, který podstatným způsobem
reformuje způsob jednání Evropského soudu pro lidská práva ve
Štrasburku. Ano, to je ona pověstná evropská "lampárna", kam si
stěžují všichni "kverulanti" i kverulanti. Dodejme, že jde o Soud
Rady Evropy a nemá nic společného s lucemburským soudem, což je pro
změnu Soud Evropské unie. Připravovaná reforma zcela změní tvář
štrasburského soudu a způsobí, že si ve Štrasburku budou vybírat jen
některé případy, ty, které jim budou připadat z nějakého důvodu
zajímavé.

Příčina reformy je pro Soud samotný dosti trapná: štrasburskému
soudu se totiž přihodilo přesně to, za co sám tak často (a
oprávněně) kritizuje soudy členských států včetně českých -
štrasburský soud prostě nestíhá, protože je sám zavalen stížnostmi.
A protože by bylo opravdu hloupé, aby Soud kritizoval státy za
chyby, které sám dělá, bylo třeba nalézt řešení - či přiléhavěji a
úderněji: "přijmout opatření" - jak Soud tohoto "balastu" zbavit.

Co podstatného tedy přináší 14. protokol? Přináší celkem pět
hlavních změn:

1) Napříště bude moci tzv. zjevně neopodstatněné stížnosti na
porušení lidských práv či základních svobod odmítat samosoudce.
Takovou stížností se nikdo nebude dál zabývat. Dosud je třeba k
takovému rozhodnutí senátu tří soudců.

2) Protokol nově umožní prohlásit kteroukoli stížnost za
nepřijatelnou též tehdy, pokud stěžovatel neutrpěl "žádnou výraznou
újmu", přestože k porušení některého jeho základního práva či
svobody došlo. I takové rozhodnutí bude činit samosoudce a takto
"vyškrtnutou" stížností se již nikdo nebude dál zabývat.

3) Tříčlenné senáty soudců budou moci nově prohlásit stížnost i
za zjevně přijatelnou a bez dalšího o ní kladně rozhodnout, pokud
druhově stejné stížnosti již byly dříve vyřešeny ustálenou
judikaturou Soudu. Příklad: Štrasburský soud opakovaně vytkl např.
České republice pomalost a liknavost soudů a určil odškodnění.
Napříště bude moci odkázat na svá dřívější rozhodnutí a rozhodnout
prostřednictvím tříčlenného senátu, ledaže by konkrétní stížnost
byla proti dřívějším něčím specifická, nová, a tříčlenný senát by
proto rozhodl, že ji má posoudit Soud jako celek. Podobná možnost
zatím neexistuje.

4) Smluvní stranou se bude moci stát i Evropská unie. To zatím
Evropská unie nemůže.

5) Soudci budou voleni na devět let bez možnosti znovuzvolení.
Dnes jsou voleni na šest let a mohou být voleni opakovaně.

Ad 1 a 2) Nikdy není dobré, aby v poslední možné instanci
rozhodoval právní spor jednotlivec. Může být na některou skupinu
sporů "vysazený", může mít osobní averzi třeba k učitelkám nebo se
jednoho dne může špatně vyspat a bude mít tendenci vše zamítat anebo
si prostě jen špatně přečte spis. Právě tyto vlivy má eliminovat
rozhodování ve skupině. Nadto hranice mezi zjevně neopodstatněnou a
jinou stížností není úplně zřetelná, a je proto vždy subjektivní: co
je zjevně neopodstatněné pro jednoho soudce, může být opodstatněné
pro jiného. A už vůbec není dobré, pokud bude samosoudce takto bez
dalšího zamítat stížnosti, o kterých se bude domnívat, že v nich
stěžovateli nevznikla "žádná výrazná újma". To, že v praxi
jednotlivé případy soudcům připravují jejich asistenti, snad raději
rozvádět nebudu.

Ad 3) Naopak třetí změnu, novou možnost tříčlenného senátu soudců
rozhodnout bez dalšího kladně o takové stížnosti, ke které již
existuje precedens, a tak nejen odlehčit Soudu, ale i podstatně
zkrátit martyrium stěžovatelů, nelze než uvítat.

Co však překvapí, je, že k takovému rozhodnutí je třeba kolegia
tří soudců. Člověk, dokonce i právník by čekal, že u postupu, který
je protipólem odmítnutí tzv. zjevně nepodložené stížnosti (body 1 a
2), bude procedura stejná. Tedy buď že by v obou případech mělo
rozhodovat kolegium tří soudců, nebo že by v obou případech měl
rozhodovat samosoudce. Ale není tomu tak, ve zrychleném řízení v
neprospěch stěžovatele stačí rozhodnutí jediného soudce, ve
zrychleném řízení ve prospěch stěžovatele je třeba soudců tří. Nelze
se proto ubránit dojmu, že faktičtí autoři Protokolu byli vedeni
mnohem větší obavou z toho, aby v takovém zkráceném řízení někdy
nedopatřením nebylo rozhodnuto na úkor žalovaného státu ve prospěch
stěžovatele, než obavou opačnou, tedy aby ve zkráceném řízení někdy
omylem nebylo rozhodnuto na úkor stěžovatele ve prospěch žalovaného
státu. Jinými slovy, uměle se zde posiluje postavení toho účastníka
řízení, který je silnější již z podstaty věci, tedy žalovaného
státu, a proti stávajícímu stavu se oslabuje procesní postavení
slabšího účastníka, tedy stěžovatele.

Ad 4) Zakotvení možnosti, aby se smluvní stranou Evropské úmluvy
o lidských právech a základních svobodách mohla stát i Evropská
unie, je reakcí na čl. I-9 již mrtvého návrhu tzv. evropské ústavy,
podle kterého měla Unie být povinna k Úmluvě přistoupit. Otázka, jak
to vlastně bylo původně myšleno, zda tak, že by si občané Unie mohli
ve Štrasburku stěžovat na rozhodnutí třeba Evropské komise či
lucemburského soudu, nebo zda to mělo mít jen čistě ideologický
význam typu "podívejte, jak u nás v Evropě dodržujeme lidská práva",
je proto dnes již jen akademická.

Jen na okraj: Takto to dopadá, když se v přijetí evropské ústavy
vidí jediné možné řešení a vůbec se předem nepočítá s možností
jejího odmítnutí - kdyby se počítalo a nepřevážilo by nadšené
budování nové Evropy, pak by se ve 14. protokolu nepsalo o Evropské
unii, ale o Evropských společenstvích a toto ustanovení by pak mohlo
mít svůj význam i v případě nepřijetí evropské ústavy: alespoň
teoreticky by totiž umožňovalo si ve Štrasburku stěžovat třeba na
rozhodnutí Evropské komise či lucemburského soudu učiněná v rámci
tzv. I. pilíře (I. pilíř = klasické ES, II. pilíř = společná
zahraniční a bezpečnostní politika EU, III. pilíř = policejní a
justiční spolupráce EU; II. a III. pilíř se datují teprve od
Maastrichtské smlouvy o založení EU z roku 1992).

Vraťme se ale ke skutečnému problému, a tím je zcela reálné
přetížení štrasburského soudu. Bohužel při hledání způsobů, jak mu
odlehčit, se odhlédlo od prvotní příčiny, která tento stav vyvolala.
Tou příčinou je Dodatkový protokol č. 11 z roku 1994, který
vstoupil v platnost koncem roku 1998. I ten podstatným způsobem
reformoval štrasburský soud: zrušil jeho Komisi - jakýsi
prvoinstanční soud - která do té doby fungovala právě jako
kolektivní filtr. Kdyby se dnes šlo cestou zavedení nějakého
obdobného orgánu, rovnalo by se to přiznání sedm let staré chyby.
Chyby, na které se podílela celá řada těch, kteří dnes prosazují
schválení Dodatkového protokolu č. 14 stejně vehementně, jako kdysi
prosazovali schválení Dodatkového protokolu č. 11.

Dnes tedy štrasburskému soudu hrozí, že ztratí svůj punc
"evropské lampárny", jakéhosi "soudu posledního odvolání", a stane
se klasickou byrokratickou institucí, kterou více než stěžovatelův
lidský osud bude zajímat, zda jeho kauza je dostatečně zajímavá a
podnětná k vyrobení nového precedentu, který se zapíše do právních
dějin a bude citován ve vysokoškolských právnických učebnicích. Přál
bych si, abych v tomto autorům 14. protokolu křivdil, ale opravdu
mám neodbytný pocit, že to psali lidé, kteří sami v žádném maléru
nikdy nebyli a které stěžovatelé v podstatě obtěžují.

Teprve budoucnost ukáže, co se ze štrasburského soudu stane, zda
14. protokol zvýší jeho "vliv a slávu", nebo jej naopak posune blíž
k zapomnění. Nepatřím k těm, kdo věří ve všemocnost a neomylnost
institucí, a jeho další osud mne tedy nechává celkem v klidu. Co mne
ale zaráží nejvíc, je naprosté ticho, které kolem této smlouvy
panuje, to, že je schvalována, jako by šlo o pouhou technickou
normu, že se o další budoucnosti štrasburského soudu u nás vůbec
nediskutuje. Kde jsou nevládní organizace, kde jsou novináři, jak
to, že si zatím nikdo nevšiml? To zase budeme brečet až s křížkem po
funuse?

Křivdil bych jedné osobě, někdo si všiml: byl to prezident
republiky Václav Klaus, když odmítl Dodatkový protokol č. 14 za
Českou republiku sjednat a dal svůj nesouhlas s jeho obsahem
zřetelně najevo tím, že 11. března 2005 přenesl jeho sjednání na
vládu - tím se z prezidentské smlouvy jediným škrtem prezidentova
pera stala pouhá smlouva vládní. To je velmi mimořádný postup, který
prezident použil vůbec poprvé. V průvodním dopise tehdejšímu
předsedovi vlády současně napsal: "Domnívám se, že Protokol č.
14, tak jak byl přijat, nejenže nepovede ke zkvalitnění práce
štrasburského soudu, ale omezení přístupu k němu a předběžná selekce
případů samosoudci naopak může vést až ke snížení úrovně ochrany
lidských práv, kterou tento soud poskytuje. S tím se nemohu
ztotožnit. Přesto však nechci bránit podpisu Protokolu Českou
republikou a jeho následnému projednání v obou komorách Parlamentu,
a rozhodl jsem se přenést jeho sjednání na vládu České
republiky."

Poté, co vláda nechala Protokol podepsat, předložila jej
Parlamentu (senátní tisk 129, sněmovní tisk 1054). V Senátu zatím prochází
hladce jako nůž máslem, Sněmovna jej má projednávat v 1. čtení na
schůzi, která probíhá od úterý 11. října. Nepochybuji o tom, že
vysloví-li obě komory Parlamentu souhlas s ratifikací, prezident
republiky při svém rozhodování, zda tohoto souhlasu využije a
Protokol bude, či nebude ratifikovat, přihlédne k míře podpory, jaké
se Protokolu v Parlamentu dostane.

Vstup Protokolu v platnost vyžaduje souhlas všech členských států
Rady Evropy. Lze proto čekat masivní tlak na to, aby souhlas
vyslovila Česká republika.

Další články
tohoto autora:
Pavel
Hasenkopf

Počet přístupů na stránku:

Komentáře
ke článku